Jeg tror miss Bates er i det andre rommet.
-Miss Woodhouse er her, miss Bates. -Kjære vene! Jane. Kan du...?
-Det går ikke. -Naturligvis.
Jeg sier at du ligger til sengs ovenpå.
-Si at jeg kommer straks. -Ja, miss.
-Miss Bates kommer straks. -Takk, Patty.
Så snilt av deg, miss Woodhouse. Jeg trodde at det kanskje var mr Churchill.
Han lovte å komme hit og reparere mors briller igjen.
Vil du gratulere Jane med posten hos mrs Eltons venninne i Bristol?
Hun blir nok veldig fornøyd. Det er veldig snilt av deg.
Kjære Jane. Det blir vanskelig å skilles fra henne.
Hun ligger til sengs med en uutholdelig hodepine.
Jeg forbød henne å ta imot besøk. Jeg sav "Bare bli liggende."
Så synd å høre, men mitt ærend gjelder faktisk deg.
Hun satt oppe sent og skrev brev. Jeg sav "Du ødelegger synet."
Og slik ble det.
Miss Bates... Jeg er så redd for-
-at noe jeg sa i går på Box Hill, kan ha såret deg.
-Meg? -Jeg har ligget søvnløs i natt.
-Unnskyld. -Jeg husker ikke noe sånt.
Uansett var det sikkert ikke med vilje. Dere er så vennlige-
-både du og mr Woodhouse. Hvorfor kommer ikke mr Frank Churchill?
Stakkars mor ser ingenting uten brillene. Det er så ulikt ham.
I går formiddag var været så pent at jeg gikk helt til den femte bøken.
-Nå må jeg svi fordi jeg var tankeløs. -Så synd. Ha meg unnskyldt...
Triste nyheter, Emma. Mr Knightley skal forlate oss.
Jeg skal besøke min bror og Isabella i London.
-Skal jeg hilse og si noe spesielt? -Nei.
-Har du bestemt deg så brått? -Jeg har tenkt på det en stund.
Før jeg går... Jeg har en dårlig nyhet.
Mrs Churchill er blitt alvorlig syk. Hun lever nok ikke ut måneden.
Stakkars mrs Churchill! Men det overrasker meg ikke.
-Frank Churchill fikk beskjeden i går. -Det er ikke uvanlig i min alder.
Miss Bates var vel ikke altfor utmattet etter utflukten i går?
-Har du vært hos miss Bates? -Det var noe jeg ville si til henne.
Bra.
-Bra gjort. -Takk.
-Adjø, mr Woodhouse. -Adjø, kjære venn. Kom snart tilbake.
Så nå er det stakkars mrs Churchill... Sørgelige nyheter.
Hun ble antakelig forkjølt.
Stakkars mrs Churchill. Jeg trodde ikke at hun var så syk.
Nei. Det er veldig trist.
Hennes bortgang blir et sjokk for oss alle.
Det forandrer mr Frank Churchills situasjon.
Ja. Det gjør vel det.
Uheldig at det skjer nå som mrs Weston snart skal føde og er svak.
Ja, miss Woodhouse.
Mr Weston er her. Han vil snakke med deg straks.
-Er det noe i veien, mr Weston? -Nei. Det gjelder ikke det du tror.
-Men mrs Weston vil at du skal komme. -Naturligvis.
-Kan du ikke si hva det gjelder? -Helst ikke.
Jeg må bare hente sjalet mitt.
-Hva er det, mrs Weston? -Sett deg, vennen min.
Takk, kjæreste.
I morges fikk vi helt uventet besøk av min manns sønn Frank.
Uttrykte du min kondolanse i forbindelse med mrs Churchills død?
Naturligvis. Innser du at det forandrer hans situasjon?
-Du mener at han kommer til å arve? -Ja, men...
Han kom hit for å snakke med sin far om en annen sak som angår hans fremtid.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det.
-Han er blitt knyttet til en person. -Har han det?
Det er mer korrekt å si at han er forlovet.
-Mr Churchill? Med hvem? -Med Jane Fairfax.
-Jane Fairfax? -De var forlovet før han kom hit.
-Du kan ikke mene alvor! -Helt siden de møttes i Weymouth.
Verken hans far eller jeg visste noe om det før i morges.
Hvordan kunne han la Jane ta post som guvernante?
Han visste ingenting om det. På det punktet kan jeg frikjenne ham.
Han tok stadig hensyn til mrs Churchill. Det fikk Jane til å...
...å stille spørsmålstegn ved hans lojalitet.
Derfor tok hun posten i Bristol.
Stakkars pike. Avgjørelsen må ha påført henne store kvaler.
Var han forlovet hele tiden?
Det må jeg tenke på i en halv dag før jeg kan fordøye det.
Jeg forstår at du er forbauset og sint.
Vi kan aldri tilgi ham for det. Du vet nok hva jeg mener.
Mitt sinne, om jeg føler noe, gjelder ikke meg selv.
Jeg likte ham veldig godt da han kom hit.
En stund tillot jeg meg faktisk å bli litt begeistret for ham.
Men den tiden er forbi, takk og pris. Jeg vet verken hvordan eller hvorfor.
Å, Emma! Jeg må få omfavne deg!
-Du må ikke anstrenge deg. -Nå blir mr Weston lettet.
Det var vårt ønske at dere to skulle like hverandre.
Da vi fikk høre dette... Du kan tenke deg hvordan det var.
Jeg har sluppet unna. Men han har fortsatt begått en feil.
Hvordan kunne han komme hit så bundet, men likevel så fri i oppførselen?
Du har rett til å føle deg forurettet.
Men han hadde høy aktelse for deg. Den var iallfall ekte.
Ja. Han viste den svært åpent.
Men hvordan har Jane kunnet beherske seg?
Hun iakttok ham i taushet mens han gav andre kvinner oppmerksomhet.
Jeg kan verken forstå eller respektere den graden av kulde.
Hun tok det nok ille opp.
Det er derfor hun har behandlet deg så kjølig.
Kanskje det. Det kan jeg forstå. Jeg trekker tilbake beskyldningen.
Men jeg tenker ikke på meg selv.
Jeg er gammel og klok nok til ikke å trenge noen beskyttelse.
Men ikke alle er det. Det fins noen som er mer godtroende enn meg-
-uten evne til å bedømme situasjonen kjølig.
Derfor er de mer sårbare.
-Er det ikke en merkelig nyhet? -Hvilken nyhet da, Harriet?
Den om mr Churchill og miss Fairfax. Er det ikke merkelig?
Mr Weston fortalte det. Han sa at det var en hemmelighet.
-Men at du visste det allerede. -Ja, det stemmer.
Visste du at han var forelsket i henne?
Det visste du nok. Du kan jo se inn i alles hjerter.
Jeg begynner å tvile på det.
Kunne jeg det, burde jeg ha advart deg i stedet for gi deg håp.
Meg? Hvorfor skulle du advare meg?
Du tror vel ikke at jeg er begeistret for mr Churchill?
For en lettelse å høre deg si det.
Men en gang gav du meg grunn til å tro at du likte ham.
Nei. Det har jeg aldri gjort. Hvordan kunne du ta så feil?
Vi skulle ikke nevne noen navn.
Men med tanke på hvor overlegen han er alle andre...
...forstår jeg ikke hvordan du kunne tro at jeg mente noen andre.
Jeg håper at jeg har bedre smak enn å tenke på mr Frank Churchill.
Hvem er det du har i tankene hvis det ikke er mr Churchill?
Hvordan kan du spørre om det?
Du som kjenner meg så godt og som har kjent ham så lenge.
Nå må vi finne ut av dette så det ikke hersker noen tvil.
-Snakker du om mr Knightley? -Naturligvis.
Hvem ellers? Jeg trodde det var åpenbart da vi snakket om ham.
Vi snakket bare om mr Churchills godhet da han reddet deg.
Nei. Jeg mente den gangen mr Elton nektet å danse med meg-
-og mr Knightley reddet meg ut av elendigheten.
Jeg forstår.
Siden du har så sterke følelser for mr Knightley...
Har du noen grunn til å tro at de blir gjengjeldt?
-Ja. Det har jeg faktisk. -Du må for all del si det.
Det var her om dagen på Donwell da han viste meg rundt i hagen.
-Kanskje du ikke så det? -Dere snakket sammen en liten stund.
Det var mer enn en stund. Mye, mye mer.
Vi gikk til slutten av stien bak frukthagen.
Han ville vise meg gården han leier ut til mr Martin.
Han må ha husket at jeg var på besøk der da jeg var barn.
Han var veldig vennlig og oppmerksom mot meg.
Mr Knightley er den siste-
-som ville la en kvinne tro at han liker henne mer enn han gjør.
Ja. Det er sant! Han er altfor god til å gjøre noe sånt.
Min lykke er din fortjeneste.
Hvis du ikke hadde tatt deg av meg, ville jeg aldri tort å snakke med ham.
Kjære miss Woodhouse. Jeg kan aldri gjøre gjengjeld!
Jeg må gå. Jeg lovte mrs Goddard å være hjemme for en halvtime siden.
Jeg er helt forvirret for tiden!
Mr Knightley...
Regner det fortsatt?
Ja. Det regner fortsatt.
Stakkars mrs Weston. Hun har det ikke lett i slikt vær.
Jeg sa at jeg tenker på stakkars mrs Weston.
Ja, far.
Det skal bli fint når den triste historien er ute av verden.
Stakkars miss Bates. Hun vil savne niesen mer enn hun aner.
Skulle ønske mr Knightley ville komme tilbake fra London.
Det er så rart uten hans besøk.
Hvor er Williams? Det må være tid for min morgenvelling.
Jeg tror at regnet avtar litt.
Trist å leve fra en skål velling til den neste.
Du har vel ikke tenkt å gå ut, Emma?
-Jo, far. -Men barnet mitt...!
Kjære vene...
Emma!
-De sa at du var i hagen. -Jeg visste ikke at du var hjemme.
-Når kom du tilbake? -I dag før frokost.
Reisen var forferdelig.
-Går det bra med din far tross regnet? -Ja takk.
Han har ingenting imot å være innendørs.
Det er jeg som lider under det.
-Hvem skulle du besøke? Harriet? -Harriet? Nei, nei.
Jeg ville ikke besøke noen, bare trekke litt frisk luft.
-Kan jeg holde deg med selskap? -Ja, gjerne.
Det drypper fra trærne. Skal vi søke ly?
Gjerne det.
Har du hørt nyheten, mr Knightley?
-Ingen triste nyheter, håper jeg? -Nei, veldig hyggelige.
-Det blir bryllup. -Mellom miss Fairfax og mr Churchill?
Hvem har sagt det? Bare jeg og...noen få andre vet det.
Weston nevnte det i et brev. En hemmelighet som alle kjenner til.
Du er vel minst overrasket av oss alle.
Jeg husker du advarte meg en gang. Skulle ønske jeg hadde lyttet.
Men jeg er visst dømt til et liv i blindhet...
...når det gjelder mange ting.
Stakkars Emma... Ikke ta det for ille opp.
Det gjør jeg ikke. Med hvilken rett kan jeg det? Ingen.
-Tiden, kjære Emma. Tiden leger såret. -Ja, selvfølgelig.
Du er så klok, og din far trenger deg. Det må være en trøst.
Ja, det er det.
Den avskyelige skurken. Stakkars Jane fortjener bedre.
Det er en sørgelig historie for oss alle.
Du tar feil. Jeg behøver ingen trøst når det gjelder deres forlovelse.
-Er det virkelig sant? -Ja. Æresord.
Hvem trodde du at jeg mente?
Jeg er ikke sikker. Jeg misforstod deg.
Jeg trodde kanskje at du mente...
Det spiller ingen rolle.
Min blindhet når det gjelder mr Frank Churchill-
-fikk meg til å opptre tåpelig.
Det var hans skyld. Du har ingen grunn til selvbebreidelse.
Det er ikke sant. Jeg har lite å si til mitt forsvar.
Jeg ble fristet av hans oppmerksomhet. Han smigret meg.
Han brukte meg som skalkeskjul for å skjule følelsene for henne.
-Jeg lot meg lure. -Fyren er en skurk.
Men innerst inne lot jeg meg ikke lure likevel.
Noe, jeg vet ikke hva, har beskyttet meg mot ham.
Det fins kanskje håp for ham. Hun kan redde ham.
-Du har høye tanker om henne. -Han er heldig.
Han treffer en ung kvinne på ferie og vinner hennes gunst.
Men tanten står i veien. Så dør hun.
Han har utnyttet alle, men han blir tilgitt.
Han kan prise seg lykkelig som har vunnet så mye.
Alle menn har utbytte av av en godhjertet kvinnes selskap.
Det høres ut som om du er misunnelig.
Ja. I det henseende misunner jeg ham.
Og aldri mer enn akkurat nå.
Du spør meg ikke hvorfor. Du holder tilbake din nysgjerrighet.
Det er veldig klokt.
Men jeg kan ikke være klok lenger. Jeg må si det du ikke spør om.
-Selv om jeg straks ønsker det usagt. -Jeg ber deg. Ikke si det.
Da så. Som du vil.
Kanskje vi bør gå inn. Din far lurer på hvor du er.
Tilgi meg.
Jeg vil bare ikke at vårt lange vennskap skal bli ødelagt.
Si hva du vil, så skal jeg lytte-
-og prøve å gi deg min ærlige mening som en venn.
Som en venn?
Kjære Emma. Jeg vil ikke... Da får det bli slik.
Jeg aksepterer tilbudet.
Som en venn.
Vil jeg noensinne lykkes?
Kjæreste Emma. Uansett hvordan denne samtalen ender...
Min kjære, elskede Emma...
Si det med en gang. Bare si nei hvis du må.
Jeg er ingen taler. Hadde jeg elsket deg mindre, kunne jeg snakke mer.
Men du vet hvordan jeg er. Jeg har vært belærende. Og du har vært-
-mer utholdende enn noen annen kvinne.
Jeg har vært en dårlig tilbeder.
Men du forstår meg. Det vet jeg.
Alt jeg vil akkurat nå, er å høre din stemme.
Hun kan ha kommet ut for en ulykke!
Send en av guttene til dr Perry og be ham komme straks.
Hvorfor lot jeg henne gå ut? Det er galskap!
Jeg vil aldri tilgi meg selv.
Tenk at det tok meg så lang tid å se det jeg hadde rett foran meg!
Og jeg som trodde jeg var ekspert på området, kjente ikke mitt eget hjerte.
Vi er et sørgelig par.
Men det behøver vi ikke å innrømme for andre enn hverandre.
Det er bare en ting som bekymrer meg. Min far.
Han utgjør litt av et problem.
-Vi holder det hemmelig inntil videre. -Enig.
Til det byr seg en passende anledning.
-Er det sikkert at du ikke er kald? -Jeg har aldri hatt det bedre, far.
-Er ikke det beroligende? -Heldig at mr Knightley var med deg.
Du må tilgi meg, men hun er det mest dyrebare jeg har.
Jeg er en plagsom gammel invalid, noe stakkars Emma må lide for.
Det er en stor trøst å ha en så tilgivende datter.
Jeg håper at du får lønn som fortjent, kjære barn.
Mr Knightley tilgir meg sikkert, men nå må du hvile deg.
-Hvile? Hvorfor det? -Du har hatt en anstrengende dag.
Jeg vil ta hånd om deg også. Mr Knightley forstår det sikkert.
Unnskyld meg, men dr Perry er her.
Hva gjør dr Perry her? Jeg har ikke sendt bud etter ham...
-Far! -Man kan ikke være forsiktig nok.
Jeg går og prater med ham.
-Stakkars far. Vi kan ikke si det nå. -Nei.
Det ville være grusomt når han nettopp har fått høre mrs Westons nyhet.
Men én gang må jeg si det.
-Nei. Det må komme fra meg. -Ja vel, hvis det er ditt ønske.
Gi meg tid til å forberede ham pø om pø.
-Gi meg tid, mr Knightley. -Naturligvis.
Men på én betingelse. Du må slutte å kalle meg "mr Knightley".
-Men det er slik jeg tenker på deg. -Jeg har faktisk et annet navn.
Det å kalle deg det, ville forandre mitt syn på deg. Det vil jeg ikke.
Jeg husker en gang da jeg var barn og kalte deg George.
For å se om du ble sint. Da du ikke ble det, sluttet jeg.
Kan du ikke kalle meg det nå?
George...
George.
George...
Jeg er lei for det, mr Knightley. Du må forbli den du er.
Kjære Harriet, Det bedrøver meg at du ikke har vært på Hartfield på lenge.
Det er min skyld, men jeg har hatt mye å tenke på.
Vi bør nok treffes snart, for det er noe viktig-
-som angår oss begge og en annen person som du burde vite om.
Kjære miss Woodhouse. Takk for brevet.
Det bedrøver meg også at vi ikke har møttes, men jeg reiser til London-
-for å hilse på din søster og passe guttene. Det skal bli så spennende!
Passer min blå kjole på formiddagen, eller bør jeg kjøpe noe penere?
Si din oppriktige mening.
Kjære Harriet...
Du er slu, Jane. Er hun ikke slu, miss Bates?
Tenk å holde det hemmelig så lenge.
Synd at du tenker slik, mrs Elton. Men det var uunngåelig.
Det var ikke hennes valg.
Ikke engang jeg visste noe. Da hun fortalte det, sa jeg barev "Jane!"
Det var nettopp det jeg sa. "Jane!"
Det var en spøk, miss Bates. Jeg tar ikke slikt ille opp.
Men en viss ung kvinne ble veldig skuffet da hun hørte om forlovelsen.
-Hvem da? -Jeg nevner ingen navn.
Men stakkars mr Woodhouse har visst blitt lidende på grunn av det.
Kommer det noen? Kanskje det er min caro sposo.
-Miss Woodhouse. -Unnskyld meg. Jeg...
Jeg ville snakke med miss Fairfax. Jeg kommer tilbake en annen gang.
Men vi har ikke sett deg på lenge! Jeg sa det til Jane i morges.
Sett deg. Vil du ha noe å drikke?
Er ikke vår flotte venninne vakrere enn noensinne?
Perrys behandling har gjort underverk. Vi må anta at det er hans fortjeneste.
-Hun ser virkelig strålende ut. -Ja, ikke sant?
For en fest! Jeg henter noen kjeks.
Det er min herre og mester. Han har vært på møte med Knightley på Crown.
-Møtet på Crown er i morgen, tror jeg. -Der tar du feil.
Alle vil vite hans mening. De kan ikke gjøre noe uten mr E.
-Mr Elton. -Stig på! Du ser varm ut.
Jeg dro helt til Donwell, men det var forgjeves.
-Du kan få noe å spise. -Donwell? Var ikke møtet på Crown?
Nei. Det er i morgen.
Bad mr Knightley deg komme til Donwell, men så var han ikke der?
Så ulikt ham.
Men han har vært litt underlig i det siste. Litt distré.
-Er du ikke enig? -Det har jeg ikke merket.
Nå må jeg virkelig gå.
Jeg følger deg til døren.
Hvorfor behandler Knightley deg slik? Han blir mer eksentrisk for hver dag.
Jeg håpet å få muligheten til å si at jeg er glad på dine vegne.
-Jeg ønsker deg all lykke. -Takk. Jeg ville snakke med deg også.
Du må ha syntes at jeg opptrådte kjølig og kunstig.
Men det var bare en rolle jeg spilte.
Du er altfor samvittighetsfull. Jeg vil be om unnskyldning.
Jeg rødmer når jeg tenker på min oppførsel.
Ikke gjør det for min skyld. Jeg var oppmerksom på situasjonen.
Du er veldig storsinnet og forståelsesfull.
Adjø, Jane. Jeg kan vel kalle deg det?
Ja, gjør det.
Er det ikke sørgelig at vi blir venner først nå når du forlater oss?
Jeg bønnfalt henne om å ta vognen. James er tjenestevillig.
Han saler gjerne på hestene hvis man sier fra i forveien.
-Emma, mitt barn! -Jeg trodde at du hadde gått ut, far.
-Han ble oppholdt. -Nå går jeg.
Ikke løp av gårde. Bli her og snakk med henne om du ikke har annet å gjøre.
Takk.
-Noe nytt om stakkars miss Taylor? -Mrs Weston. Nei.
James hørte at jordmoren ble sett mens hun beveget seg i den retning.
Hun har født barn ti ganger ifølge ryktene.
Stakkars miss Taylor. Det er en sørgelig historie.
Stakkars Weston også for den del.
Stakkars far. Vi må fortelle ham det.
Ellers er vi ikke bedre enn Frank Churchill.
Jeg holder med deg. Men jeg har andre nyheter å berette.
Nyheter som du kanskje ikke vil like.
-Men du smiler jo. -Du vil ikke smile når du hører det.
Det som morer deg, morer meg.
Det fins et emne der vi ikke er enige. Jeg håper det bare er ett.
Forbered deg på det verste. Harriet Smith gifter seg med Robert Martin.
-Nei! -Jo. Jeg hørte det fra Martin selv.
Han er en av mine leietakere, så han underrettet meg først.
Du misliker det like mye som jeg fryktet. Skulle ønske vi var enige.
Du misforstår meg, mr Knightley. Beskjeden tok pusten fra meg.
Harriet er uforbederlig.
Fortell alle detaljer. Ikke utelat noe. Jeg bønnfaller deg.
Hun kan si det selv. Hun vil treffe deg, men hun er redd du er sint.
På Harriet? Aldri.
Kjære miss Woodhouse! Du kjente mitt dumme hjerte bedre enn meg selv.
Nei, virkelig ikke. Den oppfatningen har jeg ikke gjort meg fortjent til.
Jeg er så lykkelig. Robert og jeg er ment for hverandre.
Det følte jeg fra det øyeblikket vi traff hverandre.
Det var stunder da jeg følte en flyktig interesse for andre,-
-men det var bare fantasier. Jeg har glemt dem allerede.
-Vil du snakke med ham? -Ja. Hvorfor skulle jeg ikke det?
-Hvis han vil snakke med meg. -Ja!
-Du kan komme inn nå. -Har du latt ham vente i hallen?!
Miss Woodhouse. Dette er mr Martin.
Du må unnskylde den uhøflige mottakelsen. Vær så god og sitt.
Jeg blir bare en liten stund. Jeg må snakke med mr Knightley om gården.
Takk for at du har vært så snill mot Harriet. Hun prater ikke om annet.
Jeg er deg takk skyldig også. Vær en god make, så blir vi venner for alltid.
-Jeg skal gjøre mitt beste. -Det er jeg overbevist om.
Ha meg unnskyldt, men jeg vil ikke la mr Knightley vente.
Det at du tar hensyn til mr Knightley,-
-er det beste fortrinnet du kunne ha i mine øyne.
-Du må komme tilbake når du har tid. -Takk, frue.
Er han ikke den flotteste mannen du har sett?
Han virker som en utmerket ung mann.
Skal stakkars lille Harriet Smith gifte seg? Kjære vene...
Så ung. Så skjør.
-Kunne du ikke snakke henne fra det? -Nei, far.
Miss Taylors skjebne burde virke avskrekkende.
Hvorfor sier du det? Forløsningen gikk bra, og barnet har det fint.
Men det var ikke det jeg ville snakke om.
Det er et tema jeg ikke vil holde tilbake lenger.
Harriet er ikke den eneste som overveier giftermål.
Hvem andre? Hva mener du, barnet mitt?
-Du mener vel ikke at miss Bates...? -Nei, ikke miss Bates.
Er det en form for galskap?
Mr Knightley har gjort meg den store æren å fri til meg.
Hva? Nei. Det kan du ikke mene.
-Og jeg har takket ja. -Nei. Nei. Det er ikke sant.
Ikke bli oppjaget, far.
-Jeg kommer ikke til å forlate deg. -Hva mener du med forlate? Huset?
Vi har diskutert saken grundig.
Forslaget går ut på at Isabella og mannen overtar Donwell,-
-og at mr Knightley og jeg blir her med din tillatelse.
Du får to døtre i stedet for én og mer av mr Knightleys selskap.
Er det ikke en vellykket ordning for alle?
Jeg er ikke interessert i ordninger. Jeg er for gammel.
Nei. Det går ikke.
Far. Det er noe enda viktigere jeg vil snakke med deg om.
-Hva da, kjære barn? -Mr Weston hadde innbrudd igjen i går.
-Mener du det? -Alle kalkunene ble stjålet.
-Det er tredje gang på et par uker. -Kjære vene. For en tid vi lever i!
Men hvis mr Knightley hadde bodd her hele tiden, ville han vite råd.
Ja. Det er sant. La gå da, min venn.
-Har vi ditt medhold? -Ja.
Du vil ikke angre på det. Du liker jo mr Knightleys selskap.
-Ja visst. Det vet du at jeg gjør. -Nå får vi treffe ham hver dag.
Vi treffer ham hver dag. Hva er formålet med giftermålet?
Hvorfor kunne vi ikke bare fortsatt som før?
Skal Knightley flytte til Hartfield?
Jeg håper frøkenens stolthet endelig blir stilt. Heller ham enn meg.
Det er alltid vanskelig å bo sammen med sine foreldre.
Et par ved Maple Grove prøvde det. De var skilt før året var omme.
Jeg håper at det blir et vellykket arrangement.
Jeg ønsker dem all lykke. Gjør ikke du det, Jane?
Nei, det stemmer. Hun er jo ikke her.
Er hun ikke en søt liten pike?
Det er sant, mr Weston. Hun er veldig lik sin far.
Hun er ei søt jente.
Jeg ønsker deg all lykke og fremgang.
Takk i like måte, selv om jeg vet at du ikke trenger det.
Takk for den tilgivende beskjeden i et av mrs Westons brev.
-Du tar vel ikke tilbake det du skrev? -Slett ikke, mr Churchill.
-Jeg er glad vi treffes personlig. -Du er vennligere enn jeg fortjener.
Jeg kunne ikke få meg til å si sannheten selv om jeg var fristet.
Emma. Mr Churchill.
Jeg trøster meg med at du visste det var et slags spill,-
-for du var selv med på det.
Jeg har mistanke om at du midt oppi det hele nøt å lure oss.
Hvordan kan du si det? Jeg var fortvilt.
Nei da. Jeg vet hva jeg prater om for jeg moret meg også over det.
Vi har nok en del til felles, tror du ikke det?
Har du virkelig tilgitt meg? Fint. Men det visste jeg at du ville gjøre.
Unnskyld avbrytelsen, men vi har feil partnere.
Kjære venner... Nå som vi endelig er samlet,-
-er det min vemodige plikt å ønske begge parene til lykke.
Så hvis vi hever glassene... Vår Hartfield-vin er utmerket.
Den kan ikke skade noen.
Nei! Ikke du, miss Taylor. Ikke mens du...
-Et glass melk til miss Taylor, Emma. -Far, da!